Ordningsmakten i Sverige före polisens förstatligande
Erik Ljungkvist, Sala
Denna översikt behandlar ordningsmaktens framväxt i Sverige från tidig medeltid fram till polisväsendets förstatligande 1965, med särskilt fokus på landsbygdspolisens utveckling och Sala landsfiskalsdistrikt som lokalt exempel.
1. Inledning
Ursprungligen vilade ”polissysslorna” helt på de enskilda individerna. Ansvaret för ordningen inom familjen hade husfadern. När samhällen började växa fram, blev det i stället åldermannen eller stamhövdingen som ansvarade för att byborna uppförde sig väl och att jordbruket sköttes ordentligt. Så småningom tillkom även en ren kontrollfunktion.
Av särskilt historiskt intresse är landsortspolisens utveckling, eftersom majoriteten av Sveriges befolkning länge bodde på landsbygden. När den s.k. kommunreformen genomfördes år 1864 bodde ungefär 85 procent av befolkningen på landsbygden. I början av 1930-talet bodde cirka 50 procent av befolkningen i städerna. I dag bor kanske 85–90 procent av befolkningen i tätorter. Den senaste folk- och bostadsräkningen i Sverige genomfördes år 1990.
I dag kan polisens huvudsakliga uppgift sägas vara att upprätthålla lag och ordning i samhället. Polisen innehar statens våldsmonopol. Historiskt har även militären fungerat som polismakt.
2. Ordningsmaktens tidiga former
Under vikingatiden och den tidiga medeltiden, cirka 1000–1100-talen, bildades de olika landskapen. Inom varje landskap utsågs en ålderman eller hövding, som efter tillkomsten av landskapslagarna benämndes lagman. Lagmannen innehade den högsta rättsliga och polisiära befogenheten inom sitt område. Till sin hjälp hade han länsmän (jfr slottslän och förläningar). Vid behov kunde allmogen tillkallas för att gripa brottslingar och upprätthålla ordningen (uppbåd). Västgötalagen (1225) utgör den äldsta bevarade nedskrivna landskapslagen.
I samband med införandet av Magnus Erikssons landslag (cirka 1350) organiserades Sveriges landskap i mindre rättsliga och administrativa enheter, härader, som i sin tur kunde delas in i fjärdingar. I häraderna upprätthölls ordningen av häradshövdingar, som förutom att döma enligt lag skulle se till att böter drevs in, fredlösa greps, stulet gods eftersöktes och att vägar och broar underhölls. Häradshövdingarna utsågs vanligtvis av kungen och hade ofta fogdar till sin hjälp, som i sin tur hade bönder, s.k. fjärdingskarlar, till sin hjälp. Det var en plikt att åta sig ett sådant uppdrag, som ofta var betungande och utan ersättning.
3. Kungamakten och fogdarna
Sedan en mer centraliserad kungamakt började växa fram i Sverige på 1500-talet blev en av kungamaktens viktigaste uppgifter att upprätthålla lag och ordning. Ansvaret låg främst hos fogdar och ståthållare (senare landshövdingar). Fogdarna skulle främst sköta skatteindrivningen men också vaka över lag och ordning samt beivra brott. I praktiken sköttes dessa uppgifter på lokal nivå till stor del av en länsman som lydde under kronofogden. Till sin hjälp hade länsmannen bland annat förtroendevalda byuppsyningsmän (senare fjärdingsmän).
4. Kyrkan och socknens ordningsmän
När Sverige gradvis kristnades under 1000-talet började kyrkan engagera sig i frågor om ordning och moral inom socknen (i staden församlingen). I socknarna utsåg kyrkan, genom sockenstämman, så kallade sexmän – ofta sex lantbrukare – som fungerade som lokala ordningsmän (jfr tolvmännen, det vill säga nämndemän i en domstol). Deras uppgift var att motverka fylleri, dryckenskap, bråk, lösaktigt leverne och andra oönskade beteenden. Sexmännen hade även rätt att döma ut vissa straff, bland annat så kallat stockstraff, ett skamstraff som avskaffades först i mitten av 1800-talet. Utdömda straff verkställdes av den världsliga makten. Sockenstämman var högsta beslutande organ i socknen fram till 1863. Då trädde 1862 års kommunreform i kraft och socknarna delades i en kyrklig och en borgerlig kommun, vilket lade grunden för dagens kommunala självstyre.
5. Gruvsamhällenas organiserade polisväsen
Mot slutet av Magnus Erikssons tid som kung, under 1360-talet, ser vi enligt en del forskare för första gången tydliga tecken på en organiserad polis i Sverige. Då fick gruvsamhällena en kunglig fogde och rådmän, som valdes bland de klokaste männen. De skulle sköta gruvorna och se till att staten fick sitt samt att gruvarbetarna hade det bra. Fogden och rådmännen skulle också hålla ordning och straffa brott. Om det blev bråk vid gruvan skulle de fullt beväpnade vaktmännen under gruvfogden ingripa. Beväpningen bestod av messer, långmesser (dolkar) eller svärd, oftast kortsvärd, vapen som var lätta att använda även i gruvgångarna. Även andra vapen förekom, såsom musköter, värjor och pikar.
6. Ordningsmakten på landsbygden under 1600-talet
Genom 1634 års regeringsform delades landet in i län, med Kunglig Maj:ts befallningshavande, landshövdingen, i spetsen. Länsstyrelserna blev då länens högsta polismyndighet. Den omedelbara uppsikten över allmän ordning och säkerhet samt övervakningen av lagarnas och författningarnas efterlevnad sköttes av kronofogdar, länsmän och fjärdingsmän.
Kronofogden skulle enligt en stadga från 1855 själv eller genom underställd länsman bland annat beivra begångna brott som föll under allmänt åtal. Arbetsområdet för en kronofogde var fögderiet, som bestod av ett antal härader.
Länsman, senare benämnd kronolänsman, var en statlig befattningshavare med en kombinerad roll som polis, åklagare och skattetjänsteman i ett härad eller länsmansdistrikt. I Västmanland fanns ett tiotal härader år 1900.
Fjärdingsmannen utsågs ursprungligen av ortsbefolkningen, under 1800-talet av sockenstämman, en för varje fjärdedels härad. Fjärdingsmannauppdraget var en betungande plikt, som gick i arv eller i turordning mellan de besuttna, det vill säga dem som ägde eller brukade jord. Det krävdes att man var ”ärlig och välfrejdad”. Enligt en stadga år 1850 skulle det finnas minst en fjärdingsman i varje socken. Det krävdes nu att en fjärdingsman skulle kunna läsa och skriva. Lagstiftningen gav också rätt till lön. Fjärdingsmannasysslan var för det mesta en bisyssla.
Genom kommunreformen 1862 delades socknarna upp i en borgerlig kommun och en kyrklig församling. Fjärdingsmännen skulle därefter utses av kommunalstämman. I en lag från 1899 angående fjärdingsmannabestyrets utgörande föreskrevs att fjärdingsmännen skulle utses för en tid av minst tre år.
För att komma i fråga som fjärdingsman måste den sökande vara känd för ordentlighet och pålitlighet i sitt leverne samt ha lokalkännedom och auktoritet. Det ålåg fjärdingsmännen att underrätta kronofogden eller kronolänsmannen om grövre brott med mera. Även om fjärdingsmännen inte hade några självständiga polisbefogenheter hade de med tiden fått till uppgift att bevaka lag och ordning, utöva vägövervakning, kontrollera pass, driva in skatter, verkställa delgivningar och hjälpa till vid frihetsberövanden, allt enligt länsmannens bestämmande. Någon särskild utbildning krävdes inte. Fjärdingsmannasysslan var fortfarande en bisyssla.
7. Socioekonomisk kontroll och kriminalpolisverksamhet
Under 1800-talet var ordningsmaktens främsta uppgifter att upprätthålla allmän ordning och fungera som en socioekonomisk kontrollmakt, som såg till att människor arbetade i stället för att driva omkring utan arbete. Lösdriverilagen ersattes 1965 av asocialitetslagen, som avskaffades 1982.
Någon självständig kriminalpolis fanns inte på landsorten. Kriminalutredningar bedrevs inom ramen för den befintliga organisationen med stöd från bl.a. närmaste stadskriminalpolis och senare även statspolisens lokalavdelningar.
8. Reformen 1917
Landsfogdarna tog i allt väsentligt över kronofogdarnas arbetsuppgifter 1918. Landsfogden blev högste ansvarige tjänsteman för ett läns polis-, åklagar- och exekutionsväsende. Länsmännen ersattes med landsfiskaler (även de statligt anställda) med ungefär samma uppgifter som länsmännen, det vill säga ansvar för polis-, åklagar- och exekutionsväsendet, inklusive indrivning av obetalda skulder. Det operativa arbetet utfördes av de kommunalt anställda fjärdingsmännen.
9. Polislagen 1925
Det var inte först år 1925 som Sverige fick en polislagstiftning (”Lag om polisväsendet i riket”) och ett polisreglemente.
På landsbygden förändrades inte den rådande polisorganisationen i grunden. Länsstyrelserna förblev högsta polismyndighet i länen, med den statligt anställde landsfogden som en slags länspolismästare med åklagaruppgifter och visst ansvar för skatteuppbörden. Polisväsendet förblev kopplat till åklagarväsendet och på landsbygden även till skatteuppbörden. Fjärdingsmännen blev en formell del av polisväsendet med rätt till viss utbildning och uniform. Först 1948 infördes en formell polisutbildning för fjärdingsmännen. Uniformeringen bestod av en skärmmössa och/eller armbindel. Med tiden fick vissa fjärdingsmän en enkel mörk kostym med uniformsknappar. Utseendet på dessa uniformer kunde variera mellan olika distrikt.
År 1954 avskaffades titeln fjärdingsman och ersattes med poliskonstapel (polisman).
Polissystrar (med sjuksköterskeutbildning), som infördes år 1908, förekom inte på landsbygden. Kvinnliga poliser, som infördes i Sverige 1957/58, förekom inte heller på landsbygden utan endast i vissa städer.
Före polisens förstatligande år 1965 hade det alltså vuxit fram en landsortspolis, en stadspolis i flertalet städer samt en statspolisorganisation.
*  *  *  *
10. Sala landsfiskalsdistrikt som exempel
Den nationella utvecklingen kan tydliggöras genom ett lokalt exempel. Sala landsfiskalsdistrikt visar hur de större organisatoriska förändringarna fick genomslag i praktiken på lokal nivå före polisens förstatligande.
Sala, som blev stad 1624, hade fram till 1956 en polisorganisation som liknade den i andra små och medelstora städer. Det fanns en stadsfiskal och en polismästare. En stadsfiskal kunde vara både åklagare och polischef. År 1956 införlivades Sala polis- och åklagarväsende med Sala landsfiskalsdistrikt. Polischef blev då landsfiskalen i Sala landsfiskalsdistrikt. Denne var underställd landsfogden i Västerås.
Sala landsfiskalsdistrikt (kommunerna runt Sala stad) tillkom 1917 och omfattade sju kommuner. Landsfiskalsdistrikten upphörde i och med polisväsendets förstatligande år 1965.
11. Organisation, utbildning och utrustning
11.1 Utbildning
Kronofogdarna, som ofta var adelsmän, hade för det mesta någon form av akademisk kansli- eller juristutbildning.
Länsmännen hade före 1900-talet sällan någon formell eller akademisk utbildning. Ofta hade de skaffat sig juridiska och andra kunskaper på egen hand, till exempel genom att ha varit nämndemän eller tjänstgjort inom försvaret som underbefäl. Vanligast var kanske mentorskap och praktisk erfarenhet. Lokalkännedom vägde tungt.
Inte heller fjärdingsmännen hade någon formell polisutbildning. Genom 1925 års polislag fick de rätt till viss utbildning, men utbildningen bestod främst av mentorskap. Först 1948 infördes en kortare formell polisutbildning på 21 veckor för landsortspoliser. År 1965 fick alla poliser samma utbildning.
Landsfiskalerna hade i regel en distriktsåklagarutbildning, landsfiskalsutbildning, på två och ett halvt år. En del landsfiskaler hade en jur.kand.-examen, vilket motsvarade omkring fyra och ett halvt års studier.
En polisskola hade inrättats i Stockholm 1925. Skolan blev statlig 1938. 
Städer eller köpingar med över 2 000 invånare kunde utgöra egna polisdistrikt. Enligt ett polisreglemente från 1925 fick sådana städer och köpingar endast anställa polismän som genomgått utbildning vid polisskolan. För att bli kriminalpolis krävdes en högre utbildning vid polisskolan.
11.2 Uniformer, beväpning och kriminalteknisk utrustning
Fjärdingsmännen bar oftast civila kläder men kunde, som redan nämnts, vid tjänsteutövning bära en skärmmössa och/eller armbindel och i vissa distrikt även en uniformskostym som visade deras ställning. Efter 1954 blev uniformering vanligt förekommande, dels i form av en overall, oftast grå, med tjänstebeteckningar, dels en mörkblå polisuniform av 1954 års modell samt vintertid en brun skinnjacka. Svart koppel och gradbeteckningar ingick då i alla typer av uniformering. Pickelhuva eller kask, som endast förekom i städerna, avskaffades i början av 1900-talet och var helt borta på 1920-talet.
Beväpningen varierade med tiden och bestod bland annat av knölpåkar, käppar, träbatonger och sablar från mitten av 1800-talet (polissabel 1890). Pistoler började i sällsynta fall förekomma på 1920-talet och blev allt vanligare i början av 1940-talet, allt efter landsfiskalens bestämmande. Vanliga typer var Walther 7,65 mm och FN (Fabrique Nationale) 7,65 mm. Även gaspistoler (tårgas) förekom.
Kriminalteknisk utrustning (spårsäkringsväskor, fotoutrustning, skyltar m.m.) kunde inköpas hos magasin ELFO AB i Stockholm, som var landets stora specialfirma för polis- och kriminaltekniska artiklar. Sammanlagt fanns det ungefär 250 olika artiklar att välja på. Det var upp till varje polisdistrikt (i regel polischefen) att bestämma vilken utrustning som skulle finnas i distriktet.
11.3 Transportmedel inom landsbygdspolisen
De flesta landsbygdsdistrikten saknade polisbilar. Fjärdingsmännen och polismännen fick gå, cykla eller åka taxi om de inte hade egen bil som kunde användas i tjänsten. Först efter förstatligandet år 1965 fick samtliga polisdistrikt polisbilar. Då inköptes bland annat mer än 500 Volvo Amazon och några VW "Bubblan" till de 119 polisdistrikt som bildades i och med förstatligandet.
11.4 Statspolisen
År 1933, efter Ådalskravallerna 1931, inrättades en statlig polis under befäl av en statspolisintendent stationerad i Stockholm. Statspolisen var främst avsedd som förstärkning av de kommunala polisdistrikten på landsbygden, bland annat vid större sammankomster, polisbevakning och viss hjälp med polisutredningar. Övrig tid sysslade statspolisen med vanligt polisarbete i de städer där den var förlagd. En avdelning var förlagd i Västerås. I mitten av 1950-talet hade statspolisen cirka 135 bilar och ungefär 100 motorcyklar till sitt förfogande. Bilarna var huvudsakligen av märkena Ford Customline V8, Plymouth Savoy och Mercedes 220 och 300. Motorcyklarna var av märket BMW R 60, en klassisk 594 cc boxermotorcykel. Den uppgraderades 1960 till den populära modellen R60/2, som ofta förknippas med den stabila Earles-gaffeln.
Beväpningen bestod av sabel, pistol och k-pist.
Statspolisen avskaffades 1965 när polisväsendet förstatligades. Statspolisens avdelningar övergick då till att bli länstrafikgrupper (LTG).
12. Slutord
Det måste nog konstateras att landsbygdspolisen var väl förankrad i lokalsamhället och hade god kontakt med medborgarna. Därför kan landsbygdspolisen anses ha varit mer demokratisk än dagens polis. Detta främjade framför allt utredningen av enklare brott med lokal anknytning. Dagens grova brottslighet, särskilt i storstäderna, kräver en helt annan och mer centraliserad organisation för att verksamheten ska bli tillräckligt effektiv. En fråga som då och då återkommer är om man bör införa någon form av kommunal polis vid sidan av den statliga polisen för att komma åt den så kallade mängdbrottsligheten, såsom stöld, snatteri, skadegörelse, misshandel, ofredande och bedrägerier. Framtiden får utvisa om det finns någon lösning på den frågan.

13.1 Stödordlista med årtal för föredragshållare
Nedan följer en utökad stödordlista för ett föredrag på cirka 10–15 minuter. Den är upplagd kronologiskt och kan användas som talarstöd med korta utvecklingspunkter, övergångar och centrala årtal.
•	Inledning – vad föredraget handlar om – Ordningsmaktens utveckling i Sverige från tidig medeltid till polisens förstatligande 1965. Tyngdpunkten ligger på landsbygdspolisen, eftersom större delen av befolkningen länge bodde utanför städerna. Sala används som lokalt exempel som gör den nationella utvecklingen konkret.
•	1000–1100-talen – De första ordningsfunktionerna var personliga och lokala. Husfadern ansvarade för ordningen i familjen, och i större gemenskaper låg ansvaret hos ålderman eller hövding. Här finns ännu ingen modern polis, men tydliga embryon till ordningshållning.
•	1225 – Västgötalagen är den äldsta bevarade nedskrivna landskapslagen. Den visar att rättsordning och lokalt ansvar redan var etablerade. Lagmannen hade en central roll, och allmogen kunde kallas in för uppbåd när ordningen hotades.
•	Cirka 1350 – Magnus Erikssons landslag markerar en viktig utveckling mot tydligare rättslig och administrativ struktur. Härader och fjärdingar blir viktiga enheter. Det är också en övergång från mer personbundet ansvar till mer organiserad lokal förvaltning.
•	1360-talet – I gruvsamhällena syns tidiga drag av organiserat polisväsende. Kunglig fogde, rådmän och beväpnade vaktmän skulle inte bara skydda produktionen utan också hålla ordning. Det är viktigt att framhålla att ekonomiska intressen och ordningsmakt här går hand i hand.
•	1500-talet – När kungamakten stärks får fogdar, ståthållare och länsmän större betydelse. Staten börjar tydligare ta ansvar för lag och ordning. Samtidigt är systemet fortfarande lokalt förankrat och beroende av enskilda personer och ortens egna strukturer.
•	Kyrkans roll under medeltid och tidigmodern tid – Kyrkan engagerar sig i ordning och moral i socknen. Genom sockenstämman utses sexmän som övervakar nykterhet, sedlighet och allmänt uppförande. Det visar att ordningsmakt inte bara handlade om brott utan också om social kontroll.
•	1624 – Sala blir stad. Detta är viktigt i föredraget eftersom Sala senare får fungera som exempel på hur den större nationella utvecklingen slog igenom lokalt, både i stad och landsfiskalsdistrikt.
•	1634 – Genom regeringsformen delas landet in i län. Landshövdingen blir Kunglig Maj:ts befallningshavande och länsstyrelsen blir högsta polismyndighet i länet. Det är en nyckelpunkt, eftersom den knyter ordningsmakten tydligare till statlig regional styrning.
•	1600-talet till 1800-talet – På landsbygden vilar ordningshållningen på kronofogdar, länsmän och fjärdingsmän. Här kan man under föredraget betona hur nära lokalsamhället dessa funktioner stod. De kände människor, gårdar, vägar och konflikter, men saknade ofta formell utbildning.
•	1850 – Stadga om minst en fjärdingsman i varje socken. Nu ställs också krav på att fjärdingsmannen ska kunna läsa och skriva. Det är ett viktigt steg mot professionalisering, även om tjänsten fortfarande i regel är en bisyssla.
•	1855 – Kronofogdens ansvar att beivra brott under allmänt åtal tydliggörs. Det visar hur ordningsmakten får skarpare rättslig funktion, inte bara lokal bevakning utan också tydligare koppling till rättsprocessen.
•	1862 och 1863 – Kommunreformen förändrar socknarnas organisation. Socknarna delas i borgerlig kommun och kyrklig församling, och sockenstämman upphör som högsta beslutande organ. För ordningsmakten betyder det att äldre lokala strukturer börjar omformas i modern kommunal riktning.
•	1864 – Omkring 85 procent av Sveriges befolkning bor på landsbygden. Den siffran är central i föredraget, eftersom den förklarar varför landsortspolisen är så viktig om man vill förstå svensk polishistoria före 1900-talets mitt.
•	1800-talet i stort – Ordningsmakten fungerar inte bara som polis i modern mening utan också som socioekonomisk kontrollmakt. Man ska upprätthålla ordning, men också motverka lösdriveri, oordning och det som uppfattas som asocialt beteende. Detta säger mycket om statens och samhällets syn på ordning under perioden.
•	1890 – Polissabeln kan användas som konkret exempel på hur beväpningen moderniseras. Den hjälper föredragshållaren att göra framställningen mer levande och materiell.
•	1899 – Lag om fjärdingsmannabestyret. Fjärdingsmän ska utses för minst tre år. Det innebär ökad stabilitet och markerar att tjänsten blir mer formellt reglerad.
•	1908 – Polissystrar införs i Sverige, men inte på landsbygden. Här kan man kort beröra hur polisväsendet också speglar könsroller och olika villkor mellan stad och land.
•	1917 – En avgörande reform. Landsfogdar och landsfiskaler ersätter äldre ordningar, och landsfiskalen får en kombinerad roll inom polis, åklagare och exekution. Samma år tillkommer Sala landsfiskalsdistrikt. Det här är en av föredragets viktigaste brytpunkter.
•	1918 – Landsfogdarna tar i praktiken över kronofogdarnas centrala uppgifter. Det visar att reformen 1917 snabbt får konkret verkan och att systemet centraliseras och professionaliseras ytterligare.
•	1925 – Sverige får en samlad lag om polisväsendet i riket. Det är första gången polisorganisationen regleras på nationell nivå på ett tydligare sätt. Fjärdingsmännen blir en formell del av polisväsendet och får rätt till viss utbildning och uniform.
•	1925 – Polisskolan i Stockholm får rikstäckande funktion, och staten tar det ekonomiska ansvaret samma år. Detta är viktigt som uttryck för professionalisering och mer enhetlig utbildning.
•	1930-talets början – Sverige urbaniseras snabbt. Omkring hälften av befolkningen bor nu i städer. Här passar det att betona övergången från ett landsbygdssamhälle till ett mer urbant industrisamhälle, vilket ställer nya krav på polisorganisationen.
•	1931 – Ådalshändelserna blir en nationell chock. De visar brister i den dåvarande polisorganisationen och problemet med att militären används i civila konflikter. Händelsen blir därför viktig bakgrund till nästa stora steg.
•	1933 – Statspolisen inrättas. Syftet är att förstärka polisresurserna, särskilt på landsbygden, och minska behovet av militärt ingripande. Statspolisen blir därmed ett tecken på både centralisering och specialisering.
•	1938 – Polisskolan blir statlig myndighet. Det kan lyftas som ytterligare ett steg mot en modern, enhetlig och mer professionell polisorganisation.
•	1948 – Formell polisutbildning införs för fjärdingsmän på landsbygden. Det är sent, vilket i sig är en viktig poäng: professionaliseringen av landsbygdspolisen kom gradvis och betydligt senare än man kanske först tror.
•	1954 – Titeln fjärdingsman avskaffas och ersätts med poliskonstapel. Detta är både en praktisk och symbolisk förändring. Den äldre lokala ordningsmannen försvinner språkligt och ersätts av en mer modern yrkesidentitet.
•	1956 – Sala stads polis- och åklagarväsende införlivas med Sala landsfiskalsdistrikt. Här blir Sala ett mycket tydligt exempel på hur lokala organisationer slås samman och anpassas till den större nationella utvecklingen.
•	1957/58 – Kvinnliga poliser införs i Sverige, men ännu inte på landsbygden enligt dokumentets perspektiv. Det visar att modernisering inte slår igenom samtidigt överallt.
•	Utrustning och vardag i tjänsten – Fjärdingsmän bar ofta civila kläder, ibland mössa eller armbindel, senare också uniform. Beväpningen gick från käppar och sablar till pistoler och tårgas. Många landsbygdsdistrikt saknade polisbilar, vilket gör det lätt att beskriva hur annorlunda polisyrket kunde vara i praktiken.
•	1960 – Statspolisens moderniserade motorcyklar och fordon kan nämnas som ett konkret exempel på ökad rörlighet och teknisk utveckling inom polisväsendet.
•	1965 – Polisväsendet förstatligas. Det är föredragets stora slutpunkt. Landsfiskalsdistrikten avskaffas, statspolisen upphör och polisorganisationen blir statlig och mer enhetlig. Samtidigt bryts den gamla nära kopplingen mellan polis, åklagare och exekution upp.
•	Sala som sammanfattande exempel – Sala visar hela rörelsen i koncentrerad form: från stad med egen äldre polisorganisation till inordning i landsfiskalsdistrikt och därefter uppgående i den statliga ordningen. Det lokala exemplet gör det lättare att förstå de stora strukturerna.
13.2 Komprimerad stödordlista på ett A4
Denna version är avsedd som en kortare stödordlista för utskrift på ungefär en A4-sida och kan användas parallellt med den utökade listan ovan.
•	Inledning – ordningsmaktens utveckling från tidig medeltid till 1965; fokus på landsbygdspolisen och Sala som exempel.
•	1000–1100-talen – husfader, hövding, lagman, uppbåd.
•	1225 – Västgötalagen.
•	Cirka 1350 – Magnus Erikssons landslag; härader och fjärdingar.
•	1360-talet – gruvsamhällen; fogde, rådmän, vaktmän.
•	1500-talet – starkare kungamakt; fogdar, ståthållare, länsmän.
•	1624 – Sala blir stad.
•	1634 – regeringsform; län, landshövding, länsstyrelse.
•	1600–1800-tal – kronofogdar, länsmän, fjärdingsmän; lokal ordning.
•	1850 – minst en fjärdingsman i varje socken; läs- och skrivkunnighet, lön.
•	1855 – kronofogdens brottsbeivrande ansvar tydliggörs.
•	1862/63 – kommunreform; socknen delas.
•	1864 – cirka 85 procent bor på landsbygden.
•	1800-talet – ordningsmakt och socioekonomisk kontroll.
•	1890 – polissabel.
•	1899 – lag om fjärdingsmannabestyret; minst tre år.
•	1908 – polissystrar, ej på landsbygden.
•	1917 – landsfogdar och landsfiskaler; Sala landsfiskalsdistrikt tillkommer.
•	1925 – polislag; fjärdingsmän in i polisväsendet; polisskola.
•	1931 – Ådalen.
•	1933 – statspolisen.
•	1938 – polisskolan blir statlig.
•	1948 – formell utbildning för fjärdingsmän.
•	1954 – fjärdingsman blir poliskonstapel.
•	1956 – Sala stad införlivas med Sala landsfiskalsdistrikt.
•	1957/58 – kvinnliga poliser införs.
•	1965 – polisens förstatligande; landsfiskalsdistrikt och statspolis upphör.
•	Avslutning – från lokal ordning till professionell och statlig polis; Sala speglar helheten.